Latskapens fortreffelighet

Da jeg skulle skrive denne teksten, kunne jeg velge å bruke en KI. Det er relativt enkelt, og det finnes utallige oppskrifter på nettet. En av de vanligste jeg har sett er å trene opp en "skill" (en ferdighet) i Claude. Den kan lære å være meg.
Så kan jeg mate den med mine idéer, og ut kommer en ferdig bloggpost. Hvis jeg ser bort fra treningen, så kunne jeg nok spart en god del tid på dette. Å lese gjennom før jeg publiserer må jeg gjøre uansett, og det er nesten alltid noe å flikke på.
Dessuten blir jo Claude bare mer "meg" jo mer den får skrive.

Jeg kjenner flere som benytter seg av dette, og med stort hell. Claude har ikke skrivesperrer, eller nøler med ordvalgene. Det er som jeg tidligere har uttalt, en ordbok-kalkulator. Den setter sammen setninger basert på statistikk. Og den statistikken kommer vanligvis fra det opprinnelige treningsmaterialet, men med en "skill" kan jeg være en del av treningsmaterialet. Høres bra ut?

Nei, jeg vil si at det er alt annet enn bra. Med stor fare for å få et Ludditt-stempel, så vil jeg være svært forsiktig med å trene noen til å være "meg".
Jeg er kanskje litt gammeldags, men hjernen min elsker å løse problemer. Den elsker å skape tekst, slik som denne. Jeg leser nesten alltid en bok, og jeg har mange skriveprosjekter hvorav en av de er denne bloggen. Jeg elsker å skape, jeg elsker å jobbe.
Men akkurat som deg er jeg grunnleggende lat. Ikke i den forstand at jeg bare vil ligge på sofaen, men jeg ser ofte etter snarveier.

Kan jeg kutte en sving her, jukse litt der? Det høres jo så uskyldig ut, og alle andre gjør jo det samme. Utstrakt bruk av KI er energibesparende for meg. Men ikke for miljøet.
Jeg kan spare noen kalorier, noen minutter. Men hva gjør jeg med disse ressursene? Det er jo et av de virkelig store spørsmålene. Bruker jeg de til å se mer Netflix, så vil jeg si at du bør la vær. Det kan jo tenkes at du bruker de til å kurere kreft, eller noe annet betydningsfullt for fellesskapet, og da er det kanskje greit. Men de færreste av oss er der. Og grunnen er at kroppen vår så gjerne vil spare energi.
Det er anti-evolusjonært å kaste bort energi. Urmennesket er som skapt for å spise potetgull og se på Netflix.

Men det kanskje aller største spørsmålet er hvem som vinner på din latskap. De som lager potetgullet vinner litt. Netflix vinner litt. De som lagde KI-modellen vinner masse. De som lagde og drifter datasenteret vinner masse.
Men hvem taper? Du. Og planeten.

En av de virkelige mysteriene jeg har balet med de siste 25+ årene er fra filmen The Matrix. Her ligger menneskene i små kuvøser og fungerer som batterier for KI. Hvorfor gjør de det? Hva i all verden kan få mennesker til å legge seg i en slik kuvøse frivillig?
Akkurat det sier historien ikke noe om, det bare henvises til en stor begivenhet.
Men når jeg ser på KI-utviklingen i dag, så kan jeg absolutt se for meg at det kan gå den veien. Når vi frivillig gir fra oss det beste av oss selv, og kaster det etter KI-skaperne, så kan vi like gjerne legge oss rett i kuvøsen.

Men frykt ikke, jeg skal være din Morpheus. Jeg kommer og redder deg. Hvis ikke KI tar meg først.

KI er ikke iboende ond, men den er designet for å utnytte din latskap. Den er perfekt for å lokke deg nærmere kuvøsen, og inn i en beige verden der ingenting interessant skjer. Ingen krig, ingen klimakrise, ingen kapitalisme eller imperialisme. Bare en beige tilværelse som er passe ok.

Kos deg. Jeg velger farger og kaos. Og jeg håper at flere gjør det samme.