En gordisk knute, eller et simpelt stikk?

Du har kanskje hørt det. Det har var i noen tiår. Klimakrisen. Klimakrisen er enkelt fortalt økende CO2 nivåer som gjør at gjennomsnittstemperaturen på planeten vår øker. Dette skaper masse utfordringer med blant annet ekstremvær. For mer detaljer bør du spørre en klimaekspert (ikke KI!).

Klimakrisen har fått to følgesvenner; naturkrisen som handler om at vi ødelegger naturen i rekordfart (avskoging, gruvedrift osv), og ressurskrisen som handler om at vi bruker opp ressursene vi trenger alt for fort, og da spesifikt grunnstoffer. Det er nemlig slik at alle grunnstoffene vi har på planeten er i en gitt mengde, og de færreste kommer med gratis påfyll.

Høres ut som et dårlig sted å være, men det blir verre.

Vi mennesker er skikkelig smarte. Vi kan skape helt utrolige ting, løse vanvittig vanskelige problemer. En av grunnene er at vi kan akkumulere kunnskap. Ved å skrive ned det vi kan, kan vi videreføre det til andre. Og de kan lese fra flere kilder og bli helt utrolig smarte.
I teorien er det ingen grenser for hvor vanskelige problemer vi kan løse, men ofte krever det at vi går den lange veien med å lære alt i mellom. Det finnes ikke snarveier til kunnskap.

Intergalaktiske reiser er et spennende eksempel. Vi kan reise til månen. Og snart mars. Dette er viktige steg på veien til å reise enda lenger. Jo mer teknologi vi utvikler, jo mer teknologi kan vi utvikle.
Men hva med klimakrisen, naturkrisen og ressurskrisen?

Inn på scenen kommer kunstig intelligens. Men er kunstig intelligens den hovedrollen vi tenker, eller er det bare en gjøgler som skal få oss til å rette oppmerksomheten en annen vei?

Med kunstig intelligens har vi tilgang til store mengder informasjon, og vi kan se mønstre som vi mennesker ville brukt lang tid på å finne selv. Høres jo bra ut?
Men kunstig intelligens krever også vanvittig mye ressurser. Masse mineraler til maskinvare (servere, lagring, nettverk), faktisk helt sykt mye maskinvare. I tillegg til å okkupere land som kunne vært brukt til noe annet, og kreve innmari mye vann til blant annet kjøling.

En del av disse mineralene trenger vi også til det grønne skiftet, og landområdene vil vi trenge til mennesker eller dyr hvis klimakrisen gjør andre områder ubeboelige. Så kunstig intelligens presser en allerede presset planet til ytterpunktene.

Hva gjør vi da? For det første tenker jeg at kunstig intelligens som allemannseie er dødfødt. Vi trenger kunstig intelligens, men vi trenger det ikke til kakeoppskrifter. Det er bortkastet at hvermannsen skal ha tilgang til kunstig intelligens gjennom chatboter.
Dessuten er det latterlig billig, og "kostnadene" tar ikke inn over seg de faktiske kostnadene og konsekvensene.

Bruk av kunstig intelligens burde være priset med CO2-komponenter og andre ressursprisinger slik at vi betaler for land, vann, mineraler, CO2, og andre negative virkninger.
Det burde også være priset slik at det gjenspeiler de faktiske kostnadene for en slik KI.

Her kommer regulering inn. Vi trenger å regulere både bruken og tilgangen, i tillegg til prisene. Ved et totalt frislipp slik som vi har opplevd nå er KI bare en del av problemet, fremfor en del av løsningen.
Det kan absolutt være at noe av løsningen med alle krisene vi mennesker har skapt ligger i teknologien. Men hvis vi skal ha en morgendag med teknologi, og ikke sende oss selv tilbake til middelalderen, må vi begynne å tenke smart. Ikke raske "løsninger", men faktisk begynne å se fremover og se hva som bringer oss nærmere ekte løsninger.

Det er på tide at vi mennesker tar ansvar, og løser opp den gordiske knuten. Så kanskje vi ser at det ikke er en umulig knute likevel.