Å se på at verden går til helvete

Hvis verden går til helvete i morgen, er det min skyld? Dette er et spørsmål som tvinger seg frem. Jeg husker alt for godt da ungdommene skolestreiket for miljøet. Var det ikke litt av meg i dem? Så kom pandemien og vi glemte klimakriser og miljøvern. Vel, ikke alle. De mest hardcore forkjemperne husker det fortsatt, og fortsetter å kjempe.

Jeg leser boken "The Wall" av John Lanchester. Det er en klimafiksjon som finner sted i England i en ukjent med trolig nær fremtid. Teknologiene de har tilgjengelig er kjente allerede nå.
Men det som kanskje er noe av det mest interessante med boken er spenningen som har oppstått mellom de unge voksne, og deres foreldre. Verden gikk under da foreldrene hadde ansvaret. Barna hadde ikke det ansvaret. Men de bærer konsekvensene fullt ut.
Dette skaper vonde spenninger mellom generasjonene.

Jeg er ikke uskyldig om alt går til helvete. Jeg har kjørt mine mil i fossile biler, flydd hit og dit, og spist en solid mengde rødt kjøtt.
I en lang periode med offerrolle har jeg også unnlatt å ta ansvar, for jeg hadde jo ingen penger. Hva kan jeg gjøre da?

Men jeg har alltid vært opptatt av miljøet. Jeg husker en gang i slutten av tenårene, jeg fikk en idé om karbonfangst med alger. Jeg sendte en lang epost til Bellona eller noe slikt, og ventet i måneder.
Jeg hørte aldri fra dem.
Jeg tror noe av troen på at jeg kunne gjøre en forskjell slukket den gangen. Selvsagt er det mye å forvente at de skal svare på alle mulige henvendelser, og kanskje det var helt feil plass å sende denne idéen. Men jeg er nå skrudd sammen slik, at idéer og engasjement slukker veldig fort.

I litt over et halvår har jeg snakket om digital suverenitet, og stadig oftere ser det også i et klimaperspektiv. Fint å flott å ha egen officepakke, men hva om den også var miljøvennlig?
Den største skurken når det kommer til miljøet og klimaet er kunstig intelligens. På rekordtid har vi gjort generativ kunstig intelligens til allemannseie gjennom store språkmodeller. Alle synes det er gøy, og spør KI om alt mulig som de ikke hadde trengt å spørre om.
Men forstår vi hva det koster?
Når KI skal finnes i alle produkter og tjenester vil det kreve absurde mengder strøm, vann og land. Stopper vi noen gang og tenker på kostnadene av det?

Ikke bare er det ressurskrevende å drifte infrastrukturen til all denne KI-bruken, men KI har gjort det enkelt å lage nye tjenester. Nye tjenester, nye produkter, spys ut og tar plass og ressurser. Jeg har testet det selv, det er latterlig enkelt. Det krever nesten ingen forkunnskaper, bare tid til å prompte deg i mål.
Hva skal vi med alle disse tjenestene? Da jeg tok kurs i produktledelse lærte jeg at produktene skulle svare på et behov. Ikke ditt behov, men markedets behov.

Nesten uansett hvilket perspektiv du inntar, så er dette galskap. Klima: galskap. Økonomi: galskap. Sosialt: galskap.
Så hvorfor gjør vi det? Fordi alle andre gjør det? Hvis det var sånn, så kunne vi heller redde verden "fordi alle andre gjør det". Men det funker ikke slik. Det er noe iboende destruktivt i dette. Vi leker med ilden selv om vi vet at vi kan brenne oss.

Kanskje jeg ikke har ansvaret for at verden går til helvete, men det skjer på min vakt.